Perustietotekniikka


 * Paluu Etusivulle**
 * Paluu Tietotekniikan perusteet-sivulle**

**Tietokoneen perusosat** Tietokone koostuu keskusyksiköstä, näytöstä, näppäimistöstä, hiirestä ja muista tietokoneeseen liitettävistä oheislaitteista. Laitteet voidaan jakaa syöttölaitteisiin ja tulostuslaitteisiin.

**KESKUSYKSIKKÖ**
Tietokoneen oleellisin osa on keskusyksikkö. Keskusyksiköitä on monen muotoisia ja kokoisia, mutta sisuskalut ovat usein hyvin samantyyppisiä. Tärkeimmät keskusyksikön osat ovat suoritin eli prosessori ja keskusmuisti.

**Prosessori**
Prosessori eli suoritin on tietokoneen sydän, joka hoitaa tiedonsiirron tietokoneen eri osien välillä ja suorittaa tiedon käsittelyn ja laskennan. Prosessorista riippuukin hyvin pitkälti tietokoneen nopeus. Tällä hetkellä käytetyimpiä suorittimia ovat AMD:n valmistamat Athlon -prosessorit sekä Intelin valmistamat Pentium -prosessorit - muita vastaan tulevia prosessorinimiä ovat sellaiset kuin Opteron, Sempron (AMD), Celeron ja Xeon (Intel). Prosessorin tehokkuus on kiinni sen käyttämän teknologian lisäksi myös siitä, millä kellotaajuudella se toimii. Kellotaajuuksia on laidasta laitaan, 200 MHz oli yleisin vuonna 1998, nyttemmin on menty jo gigahertseihin (1000 MHz). Nykyään vuonna 2006 jälkeen yleisimmissä prosessoreissa on moniydin ominaisuus, mahdollistaen vielä paremman tiedonkäsittelyn ja prosesseiden suorittamisen, tehokkaasti jakaen tehtäviä kahden tai useamman ytimen välillä, näin tarjoen vakautta käyttöjärjestelmiin. PC-koneiden prosessorien historiaa: 8086-prosessorin, kellotaajuudeltaan 4,77 megahertsiä. Ensimmäisissä PC-koneissa käytettiin kuitenkin edullisempaa 8/16-bittistä 8088-prosessoria || AT-koneiden suorittimeksi || aidosti 32-bittiset 80386-prosessorit (16-33 MHz), tulivat markkinoille 80386 sisälsi tuen moniajolle, joten sillä pystyi ajamaan tehokkaampia käyttöjärjestelmiä, kuten UNIX:ia || sisälsi pienen välimuistin sekä matematiikkaprosessorin. Myöhemmin prosessorista tehtiin useita erilaisia malleja eri kellotaajuuksilla kuten perus-DX:ää nopeammat DX2 ja DX4 aina 100 megahertsiin asti. || lanseeraamalla oman AM386-perheensä, jonka prosessorit olivat halvempia ja tehokkaampia kuin Intelin ensimmäiset 80486-prosessorit. || Intel julkaisee Pentium Pro:n, joka sai jalansijaa lähinnä palvelinkäytössä. || markkinoille ja AMD esittelee vastaukseksi K6-prosessorin. || palvelinkäyttöön tarkoitetut Xeon-prosessorit. || Molempien prosessoriperheiden viimeiset mallit puhkaisivat gigahertsin rajan. || Intel julkaisee Pentium 4:n. || Intel Itanium, julkaistaan. || AMD Opteron- ja Athlon 64-prosessorit, Apple G5-prosessorin. || joka jatkaa Duronin edullista linjaa. || Core 2-prosessorit ja AMD:llä Athlon 64 X2-prosessorit, joissa kummassakin mallissa on kaksoisydin. Kellotaajuuksissa on päästy 3000 megahertsin rajan yli. Myös Apple siirtyi käyttämään koneissaan Intelin prosessoreita. || lähiaikoina on odottettavissa 12 ytimen, jopa 60 ytimen prosessoreja 32/64-bittisille käyttöjärjestelmille. ||
 * Vuosi || Prosessori ||
 * 1978 || Intel kehitti ensimmäisen 16-bittisen
 * 1981 || 80286-prosessoria esiteltiin ja valittiin IBM:n
 * 1986 || Seuraavien sukupolven prosessoriperhe,
 * 1989 || Intel esitti 80486-prosessorinsa, jonka DX-malli
 * 1991 || AMD mursi Intelin monopolin x86-markkinoilla
 * 1992 || Intel julkaisee ensimmäisen Pentium-prosessorinsa. ||
 * 1993 || AMD esittelee AM486-prosessorit. ||
 * 1995 || Pentiumin haastaja, AMD:N K5, julkaistaan.
 * 1997 || Pentium Pro:n P6-ytimeen perustuva Pentium II saapuu
 * 1998 || Intel tarjoaa markkinoille halvat Celeron-prosessorit sekä
 * 1999 || Pentium III julkaistaan samoin kuin AMD Athlon-prosessorit.
 * 2000 || AMD julkaisee Thunderbirdin sekä Athlonista riisutun Duronin.
 * 2001 || Ensimmäisen 64-bittinen prosessori,
 * 2003 || AMD ja Apple julkaisevat omat 64-bittiset prosessorinsa;
 * 2004 || AMD julkaisee Sempron-prosessorin,
 * 2006 || Uusinta prosessoriteknologiaa edustavat Intelin puolelta
 * 2011 || 4, 6 ja 8 ytimen prosessoreja on ilmestynyt markkinoille,

**Bitti, tavu, ASCII-koodi**
Bitti on pienin tietokoneen käyttämä tiedon yksikkö. Bitillä voi olla vain arvot yksi tai nolla. Tavu muodostuu kahdeksasta bitistä ja sitä käytetään yleisesti tietomäärän mittayksikkönä, esim. kuinka paljon tietoa mahtuu levykkeelle, kuinka paljon muistia koneessa on tai kuinka paljon tilaa kiintolevyltä jokin tiedosto vie. 1 kilotavu = 1 Kt = 1024 tavua 1 megatavu = 1 Mt = 1024 kilotavua 1 gigatavu = 1 Gt = 1024 megatavua 1 teratavua = 1Tt = 1024 gigatavua Puhekielessä puhutaan yleensä vain "kiloista", "megoista", "gigoista" ja "Terasta". Tavua, joka on englanniksi "byte", ei siis pidä sekoittaa bittiin. Tavu myös tarkoittaa yhtä merkkiä, koska on olemassa ns. ASCII-koodi, jossa on määritelty mitä kirjainta, numeroa tai muuta kirjoitusmerkkiä kukin kahdeksan bitin jono (= tavu) tarkoittaa - toisin sanoen 1000 merkin teksti veisi tilaa yhden kilotavun. Tämä ei kuitenkaan enää nykyään pidä paikkaansa, sillä kun tekstinkäsittelyohjelmalla kirjoitetaan, ohjelma sisällyttää tekstin sekaan omia, käyttäjälle näkymättömiä, ohjauskoodejaan.

**Keskusmuisti**
Keskusmuisti (yleisesti puhutaan vain "muistista") jakautuu kahteen osaan : ROM-muistiin ja RAM-muistiin. ROM-muisti on "vain luku" -muistia, jossa sijaitsevat perustiedot koneen käynnistämistä varten. RAM-muisti on työmuistia, jossa tiedot säilyvät vain sen aikaa, kun koneessa on virta päällä. RAM-muistissa ovat myöskin kaikki ohjelmat ja tiedostot koneen käytön aikana ja RAM:ista hyvin pitkälti riippuu esimerkiksi se, kuinka montaa ohjelmaa voi koneella käyttää yhtä aikaa. Mitä enemmän muistia, sitä enemmän koneella on "tilaa hengittää" – mm. grafiikkaohjelmat tarvitsevat paljon työmuistia toimiakseen sujuvasti. Normaali muistin määrä kaupasta ostettavassa koneessa on vähintään 256 megatavua, mutta sitä on helppo lisätä, sillä muisti tulee ns. muistikampoina, jotka vain napsautetaan kiinni emolevyyn. Kampojakin on kuitenkin useaa tyyppiä, joten ennen lisäostoja on hyvä tarkistaa, minkä tyyppinen muistipalikka tietokoneen emolevylle käy.

**Emolevy, väylät, välimuisti**
Suurin keskusyksikön sisältä löytyvä osanen on emolevy. Emolevy on piirilevy, jossa sijaitsevat mm. prosessori(t) tuulettimineen, muistipiirit, lisäkorttien väylät ja muut oheislaiteliitännät. Emolevyllä tieto kulkee lisälaitteilta prosessorille, joka sitten käsittelee tiedon ja suorittaa vaaditut toimenpiteet. Tieto liikkuu tietokoneessa väyliä pitkin. Mitä tehokkaampi väylä, sitä nopeammin tieto kulkee. Esimerkiksi 32-bittisessä väylässä voi kulkea 32 bittiä rinnakkain. Yleisimmät väylätyypit ovat PCI- ja PCIE-korttipaikkaväylät, AGP-väylä näytönohjaimelle sekä monikäyttöiset USB- ja Firewire-väylät ulkoisille oheislaitteille. AGP-väylät alkavat olla harvinaisia nykyisissä emolevy malleissa.

Välimuisti eli cache sijaitsee myöskin emolevyllä ja sitä käytetään lisäämään kiintolevyn ja keskusmuistin käyttönopeutta - se säilyttää viimeksi tarvitut tiedot ja jos samaa tietoa tarvitaan heti uudestaan, voidaan se nopeasti hakea välimuistista.

**Äänikortti**
Lisäkortit ovat koneen sisälle liitettäviä laitteita, jotka lisäävät koneen ominaisuuksia tai parantavat sen ominaisuuksia entisestään. Kaikkein yleisimpiä lisäkortteja ovat näytönohjain, äänikortti, verkkokortti sekä modeemi. Monet näistä löytyvät tietokoneista usein jo valmiiksi integroituina eli sisäänrakennettuina koneen emolevylle. Äänikortti muuntaa koneella biteiksi tallennetut äänet ihmiskorvan ymmärtämään muotoon ja usein myöskin päinvastoin, jos siihen on mahdollista kytkeä mikrofoni tai muu ulkoinen äänilähde. Yleisimmät perusäänikortit ovat ns. Soundblaster –yhteensopivia kortteja, jotka riittävätkin moneen käyttöön. Äänikortin lisäksi tarvitaan tietenkin myös kaiuttimet, ellei koneen näytössä niitä ole valmiina. Erilaisia multimediakaiutinpaketteja saa kohtuullisen halvalla, ja yleensä ne sisältyvätkin koneen hintaan. Mallit vaihtelevat perus-äänikorteista (ääni-, mikfofoni- ja sisääntulo-portit) 5- ja jopa 7-kavana kortteihin (surround-järjestelmä).

Virtalähde
Virtalähde on toiseksi suurin ja painavin osa keskusyksikön sisältä löytyvä komponentti. Virtalähde mahdollistaa sähkövirran saantia emolevylle, lisäkorteille, kovalevyille, muistitikuille, kaikille lisälaitteille mitkä kytketään keskusyksikköön (jonka mukana ei tule omaa virtalähdettä). Sähkönvirran tarve kasvaa sitä mukaan miten paljon laitteita ja komponentteja liitetään emolevyyn/keskusyksikköön, perus-tietokoneet toimivat normaalisti siinä 500-750Watin väliltä, mutta isompia wattisia virtalähteitäkin löytyy, suurin markkinoilla oleva virtalähde on 2000 Wattia ja pituus luokat ovat monentasoisia. Suuren laatikkomaisen muodon ja suuren painonsa vuoksi, keskusyksikköön on valmiiksi tehty niin sanottu "pesä", joka on niimenomaan omistettu virtalähteelle, joko keskusyksikön "kattoon" olevaan kehikkoon tai "lattialle" lepäämään. Virran syöttö tapahtuu normaalisti virtajohdon liittämistä virtalähteeseen, jonka kautta seinästä tuleva sähkövirta kulkee lähteen läpi, joka jakaa tämän virran tasaisesti kaikkiin osiin sen omilla johtoliittimillä, jotka ovat suunniteltu kytketyiksi juuri sille sopiville liittimille.

**Näytönohjain**
Näytön lisäksi tarvitaan näytönohjain, sillä ilman sitä näytölle ei tule minkäänlaista kuvaa. Näytönohjaimen oman muistin määrä määrittelee sen, minkälaista resoluutiota (kuvatarkkuutta) ja värimäärää kuvaruudulla voidaan esittää (riippuen tietysti näytöstäkin). Käytännössä kaikki tällä hetkellä kaupasta saatavat näytönohjainkortit ovat vähintään 256-megaisia 3d-näytönohjaimia, joiden muisti riittää suurempienkin resoluutioiden esittämiseen suurilla värimäärillä. Näytönohjainten suurista muistimääristä (512 Mt - 1Gt) hyötyvät eniten peli- ja grafiikkaohjelmat. Suurimmat näytönohjainvalmistajat ovat ATI ja NVIDIA. Kannettavissa tietokoneissa näytönohjain on yleensä integroitu, pöytäkoneissa se liitetään AGP- tai PCI-Express -väylään. Useimmissa näytönohjaimissa on mahdollisuus liittää tietokoneeseen kaksi kuvaruutua ja saada näin käyttöjärjestelmään lisää työpöytäpinta-alaa. Yleisemmin ohjaimeista löytyvät myös televisiota varten olevat S-video, komposiitti ja jossain malleissa HDMI-väyliä, mahdollistaen TV-n käyttöä tietokonetta varten.

Tietokoneen jäähdytys-järjestelmä.
//Tuulettimet, Vesi, Kuivajää, Nestemmäinen typpi// Tietokoneen suurin ongelma on lämmöntuotto ja liiallinen lämpö tulee aiheuttamaan ongelmia laitteen toiminnalle. Tietokoneen Jäähdyttämisellä valvotaan tietokoneen lämpötilan tuotosta siirtämällä liiallisen lämmön ulos laitteesta ja kierättämällä kylmenpää ilmaa tilalle. Perinteisin ja yleisemmin jäähdytystapa on ilman kierrättäminen tuulettimien avulla, mutta muita erikoisempia löytyy kuten veden avulla kupari-putkien kautta, kuivajäällä ja jopa äärimmäinen tapa hyödyntäen nestemmäistä typpeä. Nämä erikoiset tekniikat ovat enemmän harrastajien hyödyntämiä tehon ja äänen vähentämiseksi, mainitsemme nämä seikat yleistiedoksi.

**Modeemi, ISDN**
Modeemi on laite, jota tarvitaan tiedon siirtämiseen puhelinlinjojen välityksellä. Modeemi muuntaa tietokoneen bittitiedot ääneksi, joka voidaan välittää puhelinlinjoja pitkin. Kun se saavuttaa kohteensa, toisessa tietokoneessa oleva modeemi muuntaa äänen takaisin tietokoneen ymmärtämään muotoon. Modeemi on vähimmäisvaatimus, jotta voitaisiin ottaa yhteys internetiin, maailmanlaajuiseen tietoverkkoon. ISDN-kortti on tavallaan digitaalinen modeemi, joka osaa hyödyntää puhelinlinjoja paremmin kuin tavallinen modeemi. ISDN:n ei tarvitse muuttaa bittejä ääneksi, minkä vuoksi ISDN-yhteys on nopeampi ja varmempi kuin modeemiyhteys. Käytetyin tiedonsiirtoyhteysmuoto on tällä hetkellä kiinteä laajakaista. Yleisin laajakaistatekniikka, (A)DSL, on modeemitekniikka, jolla on mahdollista siirtää jopa 8 megatavua sekunnissa tavallista puhelinlinjaa pitkin. Toiseksi yleisin laajakaistamuoto on kaapelimodeemi, joka toimii kaapelitelevisioverkkoa pitkin. Nykyään löytyy myös mobiililaajakaista joka mahdollistaa internettin pääsyä paikasta riippumatta, tätä laitetta kutsutaan yleisemmin "mokkulana" eikä sitä pidä yhdistää tai sekoittaa WLAN-yhteyteen. Tätä tekniikkaa suositellaan enemmän kannettaville tai talouksiin joihin perinteinen kaapeli-yhteyttä ei saada. Nykyisissä rakennetuissa taloissa voi löytyä valmiiksi taloutta kohtaan verkkoliitäntä paikat seinässä, vähentäen modeemien tarvetta laajakaistan hankkimiseen tai jopa keskitetty paikka laajakaistan jakamiselle talouden sisällä.

**Verkkokortti**
Verkkokorttia käytettiin ennen lähinnä yrityksen sisällä usean tietokoneen yhdistämiseen paikallisverkkoon, yleensä keskuskoneen eli palvelimen kautta. Näin työntekijät pystyivät käyttämään, jakamaan ja muokkaamaan samoja tiedostoja sekä viestimään keskenään. Nykyään verkkokorttia tarvitaan myös kotona tietokoneen liittämiseen laajakaistamodeemiin. Verkkokortteja on sekä langallisia että langattomia. Langattomissa lähiverkoissa (yleisin on WLAN) on yleensä tukiasema, johon kaikki koneet ovat langattomasti yhdistetty. Tietokoneista löytyy monesti verkkokortti integroituna.

**Liittimet**
Keskusyksikön takaa löytyy kokoelma erilaisia liittimiä. Kaikista koneista löytynee liitäntä näytölle (VGA/DVI), useampi USB(2.0 ja nykyään 3.0 tekniikka)-liitäntä lisälaitteille (kuten hiirelle, näppäimistölle, tulostimelle, digikameralle ym.) sekä usein vielä USB-liitännän myötä käyttötarvettaan menettäneet sarja- ja rinnakkais- ja PS/2-liitäntäkin. Joistakin koneista löytyy myös nopea FIREWIRE-liitäntä, jota käytetään mm. digivideokameran sekä ulkoisten massamuistiasemien liittämiseksi tietokoneeseen.

Verkkoliitäntä sekä PS/2-malliset näppäimistö- ja hiiriliitännät

VGA-liitäntä näytölle sekä sarjaliitäntä

Rinnakkaisliitäntä (Tunnetaan myös yleis-nimellä ”Tulostinportti”)

USB-liitännät

oikealla nykyaikainen digitaalinen DVI-liitäntä näytölle, vasemmalla s-videoliitäntä kuvan ulosvientiä varten (esim. tv:lle)

FIREWIRE-liitäntä (tunnetaan myös nimillä i.Link tai IEEE 1394)

HDMI-liitäntä (//High Definition Multimedia Interface//)

**Tallennusmuistit, kiintolevy, levyke,** Zip
Koska tieto siis ei säily koneen RAM-muistissa kuin sen aikaa kun virta on päällä, tarvitaan apumuisteja eli tallennusmuisteja eli massamuisteja (puhekielessä puhutaan yleensä erilaisista asemista). Yleisimpiä näistä ovat kiintolevyt, DVD- ja CD-levyt, muistitikut, disketit, nauha-asemat jne. Kiintolevy eli kovalevy eli umpilevy on massamuisti, jossa sijaitsevat koneelle tallennetut ohjelmat ja usein myöskin tallennetut tiedostot. Kiintolevyjä on sekä sisäisiä ja ulkoisia. Sisäinen kiintolevy on asennettu kiinteästi ruuveilla kiinni keskusyksikön sisälle, ulkoinen kiintolevy on erillisessä kotelossaan ja se liitetään joko USB2, USB3- tai FIREWIRE-väylään. Sisäinen kiintolevy on usein jaettu moneen osaan, esimerkiksi C-asemaksi ja D-asemaksi, C-asemalla sijaitsee yleensä koneen käyttöjärjestelmä (esim. Windows XP). Kiintolevy on magneettisuus -periaatteella toimiva tallennusväline, samoin kuin tavalliset levykkeetkin, ja kiintolevylle mahtuu nykyään jo satojakin gigatavuja tietoa.

//Kiintolevy avattuna//

Muistitikut ovat USB-liitäntään liitettäviä pienikokoisia ja helposti mukana kuljeteltavia muisteja, joita voidaan käyttää erillisen kovalevyn tai levykkeen tapaan. Jo käytöstä hiljattain poistuville levykkeille ("korpuille") mahtuu noin 1,44 Mt tietoa. Levykkeitä käytetään tietokoneen levykeasemassa (yleensä A-asema) ja niille voi helposti tallettaa pieniä tiedostoja - tekstiä mahtuu melko paljonkin. Uusista tietokoneista ei enää levykeasemaa välttämättä löydy, ulkoisten yksikköiden löytäminen on myös harvinaisuus. Tästä tekniikasta kehitettiin myöhemmin niin kutsutut ZIP-asemat jotka mahdollistivat 100 - 250 Megatavun tallennuskapasiteetin ja käytettiin yleisesti 90-luvulla. Tekniikan kehittyi 2002 asti jolloinka sen kehittäminen laukkautettiin parempien ja uusien tekniikoiden vuoksi, asema saavuttaen 750Mt tallennuskapasiteetti ja toimivuuden USB 2.0 tekniikalle.

**CD-ROM, DVD, Blu-Ray**
Lähes jokaisesta koneesta löytyy nykyään "polttava" DVD–asema. Kaikki ohjelmat ja pelit ovat kaupasta ostettaessa DVD:llä tai CD:llä ja DVD-asemaa pystyy käyttämään myös elokuvien katselemiseen tai musiikkilevyjen kuunteluun. DVD-R-levylle mahtuu noin 4,7 gigatavua tietoa, DVD-R-DL (Dual Layer)-levylle noin 8,5 gigatavua. CD-levyille tietoa mahtuu noin 700 megatavua. DVD/CD-R-levyjen lisäksi tarjolla on myös RW-levyjä, joille pystytään kirjoittamaan tietoa uudestaan. DVD-levyjen yhteydessä esiintyy myös "+"- ja "-"-merkit, mitkä viittaavat kahteen, osittain yhteensopivaan tekniseen standardiin. Suurin osa DVD-laitteista tukee niitä kumpaakin. Nykyään löytyvät myös Blu-Ray levyt jotka mahdollistavat entistä enemmän tiedon tallennusta, jopa 100Gt edestä tietoa.

Varmuuskopioinnin yhteydessä tiedostosta tai koko levystä tehdään varmuuskopio alkuperäisen tiedon häviämisen varalta. Joissain järjestelmissä varmuuskopiointi on automatisoitu, eli kone kopioi automaattisesti esim. öisin tiedot talteen nauha-asemalle.

**Ulkoinen Kovalevy, Muistitikku ja SD/MicroSD-kortit**
Kovalevyn-tekniikat kehittyessä markkinoille ovat ilmestyneet ulkoiset yksiköt jotka mahdollistivat tietojen tallennuksen ja mukaan ottamisen entistä suuremmalla tallennuskapasiteetilla, isoimmat vastaavat lähemmäs samaa määrää kuin nykyiset sisäiset kovalevy-yksiköt. Tätä yksikköä suosivat alan-ammattilaiset ja nykynuorisot erinäisten ohjelmistojen tallennukset/käytön kuin myös viihde-tiedostojen (muusiikin ja elokuvien) tallennukset ja mukaan kuljettamisen. Tästä tekniikasta ollaan myös luotu pienempiä tallennusvälineitä, niin kutsuttuja "muistitikkuja", "SD-kortit" ja "MicroSD-kortit". Tallennus kapasiteetiltaan ne eivät ovat järin suuret kuin heidän isommat serkkunsa, mutta pienen kokonsa asiosta tämmöisen pikkuvelin mukaan ottaminen on puolet helpompia kuin isommat ja niiden johdot, kuin myös niiden tallennuskapasiteetti on sen verran iso että tarvittavat kuvat tai asiakirjan mukaan ottaminen ei ole suuri ongelma. Peruskäyttäjälle suurin kapasiteetti näillä pikkuveikoilla on n.20-30 Gt asti, mutta viimeisien tekniikoiden kehityksessä on mahdollista nähdä jopa 250Gt tikkuja.

Mitä tulee SD (SecureDisk) tekniikkoihin, näitä yleisemmin hyödynnetään kännyköissä ja digi-kameroissa pienen kokonsa vuoksi, pituudessa ja paksuuden osuudessa. Nykyisemmin käytössä on MicroSD-kortit jotka ovat vielä pienempiä kuin niiden edeltäjänsä. Näiden tallennuskapasiteetit yltävät 16Gt, mutta markkinoille on myös ilmestynyt SDHC ja SDXC joiden talluskapasiteetti yltävät jo Teratavuun asti. Molemmat tekniikat hyödyntävät USB2 ja USB3 tekniikkaa kommukoidessaan tietokoneen kanssa, SD-kortit tapauksessa myös mutta yleisemmin joko tarvitsevat "kortinlukijan" lisälaitteen tai laitteen jonka kanssa tietokone voi kommunikoida kortin kanssa (kännykkä, digi-kamera, jne).

Nauhoitevälineet ja -sovellukset
Yksi lisälaitteisto joka saatta olla hyödyllinen peruskäyttäjälle on tallennus-adapterit ja -sovellukset VHS- ja C-kaseteille. Digitaalisuuden kasvaessa suosituksi ja DVD-levyjen käytön ja säilytystilavuuden vuoksi, monet käyttäjät ovat alkaneet kääntämään vanhoja VHS- ja C-kasetti tallenteiden kopiointia tietokoneisiin, jotta voivat taata tallenteen säilyttävyyden, editoimista parempaan laatuun ja jopa polttamaan DVD-levyille myöhempään katselukertaa varten. Nyt kaikki vanhat perhelomat, häät, ristiäiset, syntymäpäivät ja vauvavideot voidaan helposti ja sujuvasti tallentaa tietokoneeseen ja jopa jakaa muille tuttaville DVD-levyinä. Yleisimmät nauhoitevälineet ovat joko adaptereita tai lisäkortteina emolevyä varten, jotka mahdollistavat kuva- ja ääni-signaalin siirtämistä VHS/C-nauhurista tietokoneeseen tulkittavaksi ja nauhoitettavaksi sovellusta varten. Sovellukset tarjoavat perus-tasolla ei pelkästään datan tallennusta, mutta myös "nauhoitetun" videon editointia. Tämä mahdollistaa käyttäjille tilaisuuden järjestää kohtauksia, poistaa epäonnistuneita otoksia ja lisätä tehosteita ja tekstiä valmiiseen videotuotosta varten, esim lyhyitä kuvauksia kohtauksesta ja tietoa missä/milloin se on otettu.

Kovalevy USB-adapteri
Tämä on enimmäkseen ammattilais-tason osaajien käytössä, mutta on hyvä mainita näiden olemassa-olosta perus-osaajillekkin. Tämän lisälaitteen avulla, käyttäjät voivat kytkeä normaalin sisäisen (Internal) kovalevyn ulkoisena lisälaitteena USB-portin kautta. Tämä mahdollistaa helpon pääsyn kovalevyyn kytkemättä sitä suoraan tietokoneen emolevyyn, mahdollistaen tiedostojen kopiointia tai jopa tilanteen mukaan tekemään huoltotoimenpiteen.

**NÄPPÄIMISTÄ JA HIIRET (SYÖTTÖLAITTEET)**
Tietokoneen perusnäppäimistöstä löytyy 102 näppäintä, mutta näppäimistöjäkin on monenlaisia : erilaisista multimedianäppäimistöistä löytyy lisäksi erikoisnäppäimiä ohjelmien käyttöä nopeuttamaan, ergonomisesti muotoillut näppäimistöt eivät rasita käsiä jne. Kirjoitusnäppäinten ja numeronäppäimistön lisäksi näppäimistöltä löytyy joitakin erikoisnäppäimiä, kuten Ctrl, Alt, Delete, nuolinäppäimet ja funktionäppäimet. Jossain malleissa voi löytyä myös "media-toisto"-napit jotka mahdollistavat äänenvoimakkuuden säätämisen tai musiikin soittamisen ja kappaleen valinnan.

Hiiressä on yleensä vähintään kaksi painiketta, mutta on olemassa myös yksipainikkeisia hiiriä sekä ns. "rullahiiriä", joiden rullan avulla ikkunan sisältöä tai näyttöä voidaan vierittää. Muunkinlaisia variaatioita löytyy, langallinen tai langaton ovat yleisimmät mallit. Langattomat toimivat 2 eri tekniikalla avulle (riippuen laitteen valmistajasta), niin kutsutut radiosignaalilla toimiva langaton-hiiret ja bluetooth-hiiret. Olemassa on myös ergonomisesti suunniteltut perus- tai "rulla"-hiiret.

Muita vastaaviin tarkoituksiin olevia syöttölaitteita ovat mm. viivakoodinlukija, jota voi käyttää vaikkapa maksettaessa laskuja internetin kautta, digitointipöytä, jota käytetään lähinnä tietokoneavusteisessa suunnittelussa (CAD) ja peliohjain eli joystick. Peliohjaimella on helpompaa pelata pelejä kuin tietokoneen näppäimistöltä, lisäksi esim. autopelejä varten on saatavana rattiohjaimia.

**Monitorit**
Tietokoneessa pitää tietenkin olla näyttö eli monitori. Näyttöjen koot ilmoitetaan tuumina ja yleisimmät koot ovat 17 tuumasta 21 tuumaan (toki isompia ja pienempiäkin on saatavilla). Näytön laadulla ei ole paljoakaan merkitystä tietokoneen suorituskyvylle, mutta sitäkin enemmän käyttäjän suorituskyvylle. Hyvälaatuinen, oikein sijoitettu ja tarpeeksi iso näyttö ei rasita koneen käyttäjän silmiä niin paljon kuin huonommat vaihtoehdot. Nykyään suosituimmat näytöt ovat ohuita nestekide- eli LCD-näyttöjä (tunnetaan myös nimellä TFT), jotka ovat syrjäyttäneet kuvaputki- eli CRT-näytön aseman. Nykyaikaisissa televisioista voi löytyä sama liitinpää mitkä löytyvät näytöistä, mahdollistaen tietokoneen kuvasignaalin lähettämistä TV:lle, korvaten monitorin. Tätä hyödyntävät useimmin yrityksien kokoustiloissa ja nykynuorison viihdekeskuksena.

Kannettavat tietokoneet alkavat olla yleisempiä laitteita mitkä peruskäyttäjät saattavat hankkia, syinä vähemmän johtojen määrää kuin pöytätietokoneissa ja hintaansa nähden myös hivenen halvempia. Kannettavissa on kaikkea edellisiä mainittuja osia, mutta vain kompaktisessa muodossa ja akkulla varustettuna. Tästä saamme laitteelle nimityksen "kannettavan" ja tämä tekniikka mahdollistaa laitteen mukaanottoa matkalle ja myös mahdollisuuden käyttää matkan aikana. Näyttö on yleisemmissä malleissa taitettavan "kansina" joka auttaa suojaamaan näyttöä matkan aikana kun sitä ei käytetä ja säilytetään laukussa naarmuilta ja mahdollisilta kolhuilta. Näppäimistö on integroitu kannettavan keskusyksikön päälle, kuin myös hiiri näppäimistön alle, joka on niin kutsuttu kosketus-hiiri (touch-pad mouse). Useimille tämän hiiren käyttö tai näppäimistö voi tuntua hivenen epämukavalta käyttää, mutta ei hätää sillä kannettavaan voi kytkeä erillisen hiiren ja näppäimistön joko PS/2-liittimeen tai USB-portin kautta, sama asia koskee näytön ja jossain malleissa TV:hen liittäminen. Akkujen kesto vaihtelee 5 tunnista jopa 14 tuntiin, riippuen kannettavan koosta ja komponenteista joita on asennettu kyseiseen laitteeseen. Joissain malleissa on mahdollista hankkia niin kutsutun "telakka-yksikkö", joka mahdollistaa Näppiksen, hiiren, lisälaitteiden ja näytön kytkemisen kyseiseen yksikköön joka sitten yhdistyy kannettavaan (yleis-malleissa pohjasta) näin vähentäen liittimien irti ottamisen ja takaisin laittamisen määrä silloin jos tarvitsee ottaa kannettava mukaan. Tätä yksikköä yleisemmin törmää työpaikolla, yleisemmin ihmisillä jotka etä-työskentelevät ja matkustavat paljon työn puolesta.
 * Kannettavat tietokoneet**

=**IPad ja Galaxy Tabs**=



Padit ja Tabsit ovat kannettavuuden kehityksen nyky-muoto. Nämä laitteistot tarjoavat paremman mukavuuden saada laitteiston mukaan otettavaksi, mutta eivät vielä yllä samalle tasolle kuin mitä kannettavat tietokoneet pystyvät. Padit ja Tabit pystyvät suoriutumaan normaaliin käyttötarkoitukseen joko kotikäyttöön tai työssä, laitteisto kapasiteetti takaa tämän mahdollisuuden. Peruskäytöllä tarkoitetaan normaalia kommunikaatiota muiden ihmisten ja internetin kanssa. Pelit ja ohjelmistot joita on saatavilla toimivat ongelmitta näissä laitteissa, mutta vain jos ne ovat tehty näiden laitteistojen käyttöjärjestelmäätä varten (Android Galaxy Tabissä, iOS IPadissä.), harvat PC sovellukset ovat suunniteltu näitä laitteita varten. Merkittävät ero näiden ja kannettavan kanssa on ei vain koko ja käyttöjärjestelmät, vaan myös tekniikat. Toisin kuin kannettavissa, näillä laittella on moni-toiminen kosketus-näyttö jolla suurimmat osat laitteiden toiminnot voidaan toteuttaa ja käyttää. Vanhemmat mallit hyödynsivät stylos-kynää ja näppäimiä laitteiden käyttöä varten, mutta tekniikan kehittyessä nämä kaksi jäivät joko vajaiseksi tai lähes olemattomiin. Toisin kuin kannettavassa tietokoneessa, tabeillä on kiinteä kovalevy jossa on pienempi muisti kapasiteetti kuin perinteisissä tietokoneissa, mutta muistia voi laajeentaa hieman isommaksi muistikorteilla (SD- ja MicroSD-kortit). Muistikkua ei saa kytkettyä Galaxi Tabiin ja Ipadiin voi kytkeä vain mukana tulevan adapterin-johdon varassa, sama koskee myös SD-kortteja joissain malleissa. Ethernet (netti-johto) porttia ei löydy kummassakaan laitteessa, internet-yhteyden saa luotua joko sisään rakennetun wlan-kortin tai SIM-kortin avulla. Laitteissa on myös BlueTooth-tekniikka, mahdollistaen Handsfree-laitteiden käytön tai muun laitteen käyttöä. Näiden laitteiden lisä-etu on että näitä pystyy käyttämään puhelimena normaalien kännyköiden sijaan, tehden näiden kannettavuudesta peruskäyttäjille kannattavan jos haluaa yhdistää kannettavan monipuolisuuden ja kännykän käytön halvempaan hintaan kuin ostaisi nämä kaksi laitetta erikseen. Suositeltavaa on hankkia halvalla muovinen suojakalvo kosketusnäyttöä varten, suojaten sitä pieneltä roskalta, pölyltä ja sormenjäljeltä, kuin myös kotelo antamaan matkustamista varten suojaa lieviltä kolhuilta.

=**Langattomat**= Langattomat laitteistot ja tekniikat alkavat yleistyä ja kehittyä tiuhaa tahtia, jolloinka peruskäyttäjät saattavat pudota kärryistä tullessaan tämän aiheen ymmärryksessä. Langattomalla puhtaimillaan tarkoitetaan laitetta joka toimii ilman johdon tai muun fyysisen kontaktin avulla. Tälle tekniikalle on moni erilaista muotoa, jotka tulemme käymään nopsaa läpi yksinkertaisesti.

Langattomat WLAN-Tukiasemat
Nykyään laajakaista liittymän mukana tulee normaali ADSL-laite joka mahdollistaa puhelin-linjan tai muun linjan kautta liitännän internettiin, mutta kyseisen laitteen mukana on WLAN-tukiasema integroitu laitteeseen. Tämä mahdollistaa langattomat internet yhteyden kannettaviin ja työasemiin kotiisi tukiaseman läheisyydessä.

Langaton Internet
Mobiili-laajakaista on aivan toinen tekniikka kuin edellinen mainittu. Tämän tekniikka mahdollistaa internettiin pääsyyn missä tahansa mokkulan avulla. Toisin kuin edellisessä tekniikassa, tämän pystyy käyttämään vain yhtä työasemaa tai kannettavaata per mokkulaa kohden, kun toisessa tarvitaan vain tukiasema laajakaista yhteydellä ja pc:ssä langaton verkkokortti ja monta konetta voi kytkeä tukiasemaan, niin kauan kuin tietoliikenne-nopeus on korkea. Tekniikka toimii langattoman matkapuhelinverkkoon kykeytymällä, samaan tapaan kuin nykyiset kännykät toimivat.

Langattomat Laitteet
Hiiret, näppäimistöt ja kuulokkeet pystytään käyttämään myös langattomasti kahdella eri tekniikalla. Langaton tässä tapauksessa tapahtuu yksinkertaisen radiosignaalin avulla, joka tukiasema joka tulee laitteen mukana vastaanottaa signaalin joka tulee käytettävästä laitteesta, kuulokkeen tapauksessa rooli on toisinpäin. Tekniikassa on vain yksi heikkous; kyseisen signaalia ei ole suojattu, joka voi johtaa siihen että 2 vastaavan laitteen signaalit voivat mennä ristiin ja tulkita väärästä laitteesta tulevat komennot omakseen, esimerkkinä hiiri liikkuu toiseen suuntaan kuin mihin sitä oikeasti siirretään. Hyvänä etuna tämän kanssa on signaalin kantama, useammat nykynuorisot jotka luovat itselleen viihdekeskuksen, saattavat hyödyntää kyseisellä tekniikalla olevaata hiirtä ja näppäimistöä, näin mahdollistaen itselleen eräänläisen "kaukosäätimen" etäisyydestä riippumatta.

Bluetooth Laitteet
Bluetooth on lyhyen kantaman radiotekniikkaan perustuva langaton tiedonsiirtotekniikka, jonka tarkoituksena on ollut korvata kaapelit matkapuhelinten, PC :n, tulostinten ja muiden oheislaitteiden välillä. Bluetoothilla korvataan myös infrapunayhteyksiä, koska se on toimintavarmempi ja monipuolisempi siirtotekniikka eikä tarvitse esimerkiksi optista kontaktia yhteyslaitteiden välillä. Bluetooth-teknologia mahdollistaa myös yhteyslaitteiden autentikoinnin ja tiedonsalauksen eli -kryptauksen, toisin kuin Infrapunatekniikka/radiosignaalilla. //Nimi Bluetooth annettiin 900-luvulla eläneen viikinkikuninkaan, Harald Sinihampaan mukaan,// //logo taas luotiin yhdistämällä skandinaaviset riimut// //ja tekniikan loi ruotsalainen Ericsson (nykyinen Sony Ericsson).// //- wikipedia// Kryptauksen lisäksi, tämän tekniikan etuna on useamman laitteen liittäminen ja käyttö yhtä tukiasemaata käyttäen, (infrapunassa yksi tukiasema per laite), jossain tapauksessa erillistä tukiasemaata ei tarvita (tietokoneeseen integroitu) ja varmempi signaalin tulkinta (vain jos samatapaista laitetta ei ole kytketty ja käytössä samassa tukiasemassa, esim 2 hiirtä). Heikkoutena tälle laitteelle on sen etäisyys; toisin kuin infrapunalla/radiosignaalilla jolla voi tietyillä laitteilla mennä ihan ulos asti kerrostalossa vaikka tukiasema ja pc on sisätiloissa, bluetoothin toimivuus etäisyys voi olla alle 5-10 metriä ja erinäiset seinät voivat häiritä signaalin vastaanottoa enemmän kuin infrapunassa/radiosignaalilla

**Skannerit, digikamera **  Kuvanlukijan eli skannerin avulla voidaan valokuvia, lehtileikkeitä, diakuvia tai tekstiä muuntaa digitaaliseen muotoon ja siirtää tietokoneelle. Skannereita on kotikäyttöön kolmea tyyppiä : yleisin on tasoskanneri, joka toimii kuten kopiokone, eli haluttu kuva pistetään kannen alle luettavaksi, nykyään harvinainen käsiskanneri, jota kuljetetaan itse skannattavan kuvan yli, sekä nega/diaskanneri, jolla voidaan lukea suoraan kuvien negatiiveja tai diakuvia. Tasoskanneriin on myös mahdollista hankkia ns. dia- tai nega-kansi, jolloin ei tarvitse ostaa erillistä skanneria tätä tarkoitusta varten. Kuvanlukijaa ostettaessa tulee kiinnittää huomiota lukuun, jonka perässä on mittayksikkö DPI. DPI on lyhenne sanoista "dots per inch" eli pistettä tuumalla ja tarkoittaa sitä, kuinka suurella tarkkuudella ko. skannerilla on mahdollista kuvia skannata. Kotikäyttöön riittää 1200 DPI:n tarkkuudella skannaava skanneri. Tekstin lukemiseksi skannerin mukana on tultava OCR – tekstintunnistusohjelmisto.



Toinen suosittu tapa siirtää kuvia tietokoneelle ovat digitaalikamerat. Kalleimmilla digitaalikameroilla päästään lehtikuviin riittävään tasoon, mutta halvemmillakin saa nykyään jo varsin hyvälaatuisia kuvia. Digitaalikamerat eroavat toisistaan ominaisuuksien, tarkkuuden, tallennusmuistin ja tiedonsiirtotapojen perusteella. Tarkkuuden mittayksikkönä käytetään megapikseleitä (1 megapikseli = miljoona pikseliä). Digitaalikameralla otetut kuvat eivät tallennu filmille, vaan kamerassa olevalle muistikortille, jolta ne siirretään tietokoneelle USB-kaapelin avulla.


 * Webkamera**

Webcam (tai webbi-kamera näin suomalaisittain) on yleisin lisälaite mikä alkaa löytyä melkein jokaisen talouden tietokoneissa, erityisemmin kannettavissa. Kevyempi versio digitaalisesta kamerasta, webkameraa hyödynnetään enimmäkseen reaaliaikaisena keskustelu-välineenä sosiaalimedia-sovellusten kanssa tai nauhoitusvälineenä videointisovelluksen kanssa. Normaali digitaalikamera ajaa saman funktion tietokoneessa, mutta webcam on halvempi vaihtoehto niille joilla ei ole varaa digikameroihin tai eivät tunne tapaa kytkeä kyseistä laitetta tämän mukaiseen käyttöön.

**Tulostimet**
Tekstin ja kuvien paperille siirtämistä varten tarvitaan tulostin eli kirjoitin eli printteri. Yleisin kotikäyttäjän tulostin on mustesuihkutulostin, joka on erityisen hyvä hinta/laatusuhteeltaan etenkin silloinkin kun tarvitaan väritulostusta. Lasertulostimet ovat mustesuihkutulostimia nopeampia eivätkä ne kuluta niin paljon värijauhetta kuin mustesuihkutulostin kuluttaa mustetta. Matriisikirjoittimissa kirjoittaminen tapahtuu kirjoitinpäässä olevien neulojen avulla. Matriisikirjoittimet ovat nykyään melko harvinainen näky kotiympäristössä. Tietynlaisissa laskutusjärjestelmissä niitä on kuitenkin vieläkin käytössä, sillä ne toimivat samalla periaatteella kuin kirjoituskoneet, joten esimerkiksi monikerroksisen kopioivan paperin kanssa tulostaminen onnistuu. Piirtureita käytetään lähinnä talojen pohjapiirustusten ja koneiden rakennekaavioiden tulostamiseen.

Muita oheis-USB-laitteita
Tietokoneeseen saa kytkettyä muitakin laitteita USB-porttiin. Yksinkertaiset USB-hubit, pölyimurit, disco/plasma-pallot, jääkaappi ja jopa mukin lämmittimet ovat mahdollisia kytkeä tietokoneeseen oman viihteen tai pöydän koristamista varten. Tietokoneeseen voidaan kytkeä myös muita hyödykkeitä tai viihteitä kuten vaahtomuovi-nuolia ampuva tykki jonka voi ohjaa mukana tulevan sovelluksen avulla etäisesti tai valvonta-kameroita jotka tallentavat kotisi tapahtumia ja viestittävät kännykkääsi murtautumisen yhteydessä.

**Keskeyttämätön virtalähde UPS**
Yhdenlaisena lisälaitteena voidaan pitää myös UPSia (Uninterruptible Power Supply = Keskeyttämätön virtalähde), joka kytketään tietokoneen ja pistorasian väliin. Sähkökatkon sattuessa UPS tarjoaa virtaa ainakin niin kauan, että käsiteltävät tiedostot saa tallennettua.

Piirustuslauta (piirtopöytä)
Tämä oheislaite mahdollistaa kuvien piirtämistä tietokoneelle samaan tapaan kuin piirtäminen paperille hiiren sijasta. Kuvankäsittely-ohjelman käyttö voi olla monelle hyvin yksinkertainen ja helppo, mutta hiiren käyttäminen piirtovälineenä voi olla varsin haastava tai epämukavan tuntuista, joten monet ihmiset jotka harrastavat taiteen tekemistä tai on töissä jossa taiteen tekeminen tai kuvien käsittely on arkipäivästä, hankkivat tämänlaisen lisälaitteen omien töittensä tekemistä varten tietokoneella. Kyllä saman homman saa tehtyä myös perinteisellä kynä-paperi tekniikalla ja vain skannaamalla kuvan tietokoneelle, mutta tämän avulla voi saman kuvan saada tehtyä suoraan tietokoneelle, puhumattakaan siitä että tietokoneen ohjelmalla voi saavutta uskomattomampia kuvia kuin perinteisellä tavalla. Mutta kauneus on katsojan silmissä kuten on tapana sanoa.